Михаил Лъкатник
Каквато е дрехата, такъв е и човекът

chitanka.info

Ако някой попита Ванко: „Защо не си изгладиш панталона?“ — той ще го изгледа слисано и ще си помисли: „Гледай ти, човек! Аз му разправям за ракетата — как да я измайсторим, а той — защо не съм си изгладел панталона. Ясно! От него космонавт няма да стане, ами да си търся друг приятел.“ И наистина ще тръгне да търси друг.

А бедата не е само в това, че Ванко не си глади панталона. Ако го огледаш хубаво отпред, отзад и в профил, доста дефекти ще му намериш. Панталонът, че е смачкан, смачкан е, но и левият крачол е разпран чак до коляното и когато Ванко ходи, тоя крачол се развява като корабно платно. Обувките му не са виждали боя и четка, откакто са купени, на ризата му копче за цяр не ще намериш, а цвета на връзката му по никакъв начин не ще успееш да определиш. Подстригва се веднъж в годината, а ми се струва, че и лицето си не мие всяка седмица. Не ме прекъсвайте. Не съм сбъркал, като казах всяка седмица, а не всеки ден. За всекидневно миене Ванко няма време, пък и вече доста захладя и водата е студена.

Между нас казано, то и аз не съм много от чистите и спретнатите, но благодарение на мамините упорити усилия движа се из обществото в приличен вид.

Един ден Ванко дойде у нас. Като го видя, мама не искаше да го пусне. Кой знае за какъв го взе. На ученик не приличал, а на пионер — никак. Щял да й изцапа чергата. След като се намесих и аз, след като накарах Ванко да си изтрие добре обувките, мама склони и му разреши да влезе в моята стая. Той веднага се тръшна с мръсните си панталони на леглото и въздъхна:

— Ух, че чистница майка имаш. Как можеш да живееш с нея?

Аз, разбира се, му казах, че не съм се замислял над тоя въпрос. Никой човек не избира сам майка си. На мен още от рождение ми се е паднало да живея с моята майка и, между нас казано, нямам причини да се оплаквам от нея. Напротив, тя вероятно има за какво да се оплаче от мене, но тъй като ми е майка, наложило й се е да ме търпи…

— Ама че философ! — прекъсна ме Ванко. — Не съм дошъл да си губя времето с тебе, а по работа. Искаш ли да правим ракета?

— Ракета? Та това е моята мечта. Само че, ако може, да я правим у вас или някъде другаде. Виждаш, мама втори път няма да те пусне в къщи.

— Това ми е ясно — без да се обиди, отвърна Ванко. — Ще работим в нашата барака. А сега вземи да се запознаеш с чертежите.

Той измъкна един смачкан лист и ми го подхвърли. Аз го разгърнах върху масата и веднага почувствувах непреодолимото желание да си измия ръцете. Толкова беше мръсен този лист. От мастилени петна, от някаква друга чернилка и от мас чертежът на ракетата почти не личеше.

— Какво си направил? — казах. — Банички ли си увивал в тоя лист?

— Крушата не пада по-далеч от дървото! — назидателно заяви Ванко. — Ако не приличаш на майка си, на кого ли ще приличаш?… Ти чертежите гледай.

— Какво да ги гледам, като не се виждат? Ти знаеш ли съветските инженери с каква точност, с каква прецизност чертаят плановете за ракети? Една нищожна прашинка върху чертежа може да обърка цялата работа! — казах аз. — Не искам да работя с тебе.

— Ако искаш! — отвърна Ванко и си прибра амбалажа. Аз се замислих. Щом външно човек не е чист и спретнат, то и работата му ще бъде такава, като Ванковата. Ненапразно учителката по български търсеше пинсети, за да му разгърне тетрадката. Не искаше да си цапа ръцете жената.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.